Story 05 Bilvamangala Thakura
פרבהופאדה: ישנו פסוק נחמד של בילוונמנגלה טהאקורה.
הוא חי שבע מאות שנה בורינדאוונה,
והפך לדבק גדול של קרישנה.
בתחילה, הוא היה אימפרסונליסט.
חייו היו מאוד נאים.
מוטב יהיה לגלול את חייו.
הוא היה בראהמנה דרום הודי, אדם מאוד עשיר ומאוד חושני.
הוא החזיק באישה אחת פרוצה.
פרוצה.
אז, הוא היה כה, אני מתכוון, שפוט כאסיר בידיה
שכאשר הוא היה מבצע את טקס ההלוויה של אביו,
הוא היה מבקש מן הכהן, “בבקשה עשה זאת קצר
נא הזדרז, עלי לצאת, אני צריך ללכת.”
עבור ביתה של אישה פרוצה.
כך, הוא היה עשיר מופלג, כהן כך מיוחס, וסיים את עסקיו.
אז היה טקס.
לקח מזון נאה מאוד בשק, והיה בדרכו לאישה הפרוצה.
אז כאשר הוא יצא מביתו, הו, היה זה גשום מאוד.
אך הוא, לא הניד עפעף בממטרים כבדים מעין אלו.
הוא ביקר את גדת הנהר.
הו, לא הייתה שם סירה, ואילו הנהר זעף והשתולל.
הגלים היו גבוהים מאוד, ומאיימים אף לא פחות.
והוא חשב “כיצד אוכל ללכת לצד השני?”
הוא היה מדי יום הולך לצד השני של הנהר.
אז, מכל מקום, הוא שחה, חתר לצד השני בשחייה.
אז הפרוצה חשבה לעצמה, “הו, יום גשום זה, ואולי לא יבוא.”
אז היא חסמה את הדלת והלכה מיד לישון.
כאשר בא לבית, הוא ראה,
“הו, דלת זו חסומה,” והיה זה גשום עדיין.
“כיצד אוכל לבוא?”
הוא חצה את הקיר בשעה שאחז באיזה נחש.
פשוט לראות בכזו מידה, ובאיזה אופן הוא היה קשור.
כאשר פגש את הפרוצה, היא הייתה נדהמת: “ובכן, בילוומנגלה”-
שמו היה בילוומנגלה -
“כיצד אתה מעז לבוא הנה בצורה כזו?”
הוא, הוא תיאר, “כן, עשיתי כך, עשיתי כך, וכך, וכך וכך...”
“הו!”
הפרוצה הייתה נדהמת.
שמה היה צ'ינתאמני.
אז הפרוצה אמרה,
“בילוומנגלה יקר שלי, אם אתה אוהב אותי כל כך,
הו, אם הייתה זו אהבה לקרישנה, רמים יכלו להיות חייך, ונשגבים.”
דבר זה פגע ישר בלבו: “כן.”
הוא עזב באחת והלך משם: “כן, את צודקת.”
אז הוא היה בדרכו לורינדאוונה.
הוא ראה שם אישה יפה, משום שהיה מיומן בהרגל זה.
אז, הוא החל להתקרב מאחור.
למרות שהיה נחוש: “עתה אני הולך לורינדאוונה,”
בדרכו הוא נמשך שוב לאישה נוספת.
אז הוא עקב אחר האישה.
אישה זו הייתה שייכת למשפחה מכובדת.
אז הוא בא, והאישה אמרה לבעלה, “אדם זה עוקב אחרי.
נא שאל, 'מהו הרעיון אשר בראשו?'”
הבעל שאל, “אדון נכבד, אתה ניכר בהופעתך כאיש נאה ואדיב,
והינך שייך למשפחה מאוד מיוחסת.
מהופעותייך אני מבין זאת.
מה רצונך? מדוע אתה הולך בעקבותיה של אשתי?”
הוא אמר, “כן, אני עוקב אחר אשתך כדי לחבק אותה.”
“הו, אתה רוצה לחבק? בוא לכאן, חבק, בוא הנה.
אתה מוזמן וברוך, בוא הנה.”
אז, האישה גם, הוא הורה, “הו, הנה לנו אורח.
הוא מעוניין להתחבק איתך ולנשק אותך.
נא קשטי עצמך בצורה נאה כך שיוכל הוא ליהנות.”
אז האישה גם כן עקבה אחרי ההוראות של בעלה,
משום שזו חובתה של האישה ללכת בעקבות ההוראות האלו.
וכאשר קרב בילוומנגלה ובא לפני האישה,
הוא אמר, “אם יקרה, התוכלי בבקשה לתת לי את סיכות שיערך?”
“מדוע?”
“יש לי איזשהו עניין.”
הוא הוציא את הסיכה ובאחת ניקב את עיניו: “זו האויב שלי.”
ואז הפך עיוור.
הוא הפך עיוור.
אז... אז כולם... “זה בסדר גמור.”
“עתה! לא אופרע מכך יותר.”
אז בעיוורונו הוא מסתפק היה במועט בחייו הפשוטים בורינדאוונה.
אז, בחסדו של קרישנה.
קרישנה בא כנער.
“הו, אדוני היקר, הכיצד גווע אתה ברעב?
מדוע שלא תיקח לך חלב?”
“הו, מיהו אתה, נער יקר?”
“הו, אני נער בכפר זה.
אני נער רועים, רועה בקר.
אם אתה חפץ, אני יכול לתת לך מדי יום חלב.”
“בסדר גמור, יפה מאוד.”
אז קרישנה מספק לו חלב.
אז הייתה חברות.
והוא כתב שבהקטי הוא דבר כה יפה עד אשר
מוקתי מוקוליתאנג'לי סוותא אסמאן:
מוקתי, מוקתי (שחרור משעבוד חומרי) איננו דבר בשבילי.
אז זהו הפסוק שלו,
מוקתי מוקוליתאנג'לי סוותא אסמאן (בילוומנגלה תהאקורה):
אז, אין לנו שום רצון במוקתי.
כאשר קרישנה בא לספק חלב, הו, איזה שימוש יש למוקתי שלי?
אז זוהי נשמה דגולה, בילוומנגלה תהאקורה.
שווה מאוד לזכור את שמו.
כשבע מאות שנה הוא חי בוורינדאוונה,
והוא כתב ספר נחמד ששמו קרישנה-קרנאמריטה.
זהו ספר מאוד סמכותי, קרישנה-קרנאמריטה.
שרי צ'ייתניה אסף ספר זה,
והוא המליץ לכל הדבקים לקרוא ספר זה, קרישנה-קרנאמריטה.
Subtitles by Pratyatoṣa Dāsa, Causelessmercy.com Translated into Hebrew by Elad Stern